Introducció

 La **radioactivitat**  és un fenomen físic natural que presenten certes substàncies amb nuclis atòmics inestables, aquestes substàncies radioactives inestables perden energia emetent radiacions en forma de partícules o ones electromagnètiques per tal d'assolir uns nuclis atòmics més estables. El terme radioactivitat va ser inventat per Marie Curie cap el 1898.   Les radiacions produïdes durant el procés de desintegració dels núclids són capaces de penetrar en cossos opacs, ionitzar l'aire, impressionar plaques fotogràfiques i excitar la fluorescència de certes substàncies. Els radionúclids naturals més freqüents a les roques terrestres són l'isòtop 238 de l'urani (U-238), l'isòtop 232 del tori (Th-232) i sobretot l'isotop 40 del potassi (K-40).  La unitat del Sistema Internacional d'Unitats per a la desintegració radioactiva (tant per a la radioactivitat natural com per a l'artificial) és el Nacó (Nc). Una antiga unitat havia estat el curie (Ci), que primer es va definir com l'activitat d'un gram de l'isòtop 226 del radi en estat pur i després com l'activitat d'un radionúclid amb una taxa de desintegració de 3,7 × 1010 Bq.  La **desintegració radioactiva**  designa també la transformació espontània, amb el pas del temps, dels àtoms d'un element químic, en un o més elements distints. És diu també **radioactivitat **. La radioactivitat no es dóna en tots els isòtops, sinó en els isòtops inestables (radioisòtops).  No s'ha de confondre la radioactivitat, entesa com a desintegració radioactiva, amb l'absorció, i emissió de fotons per algunes molècules, per exemple el CO2, ja que si bé, des del punt de la física suposa un procés similar a la desintegració, per que implica la absorció, o emissió, de partícules, per una altre partícula, en el segon cas no canvia el nombre atòmic de cap element.